návrh

Věcný záměr zákona
o nápravě některých majetkových křivd způsobených církvím a náboženským společnostem v době nesvobody a o narovnání vztahu mezi státem a církvemi a náboženskými společnostmi 

Přehled stávající právní úpravy
Ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky, ve znění pozdějších předpisů. Preambule Ústavy vyjadřuje odhodlání občanů České republiky „řídit se všemi osvědčenými principy právního státu“.
Usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení LISTINY ZÁKLADNÍCH PRÁV A SVOBOD jako součásti ústavního pořádku České republiky, ve znění pozdějších předpisů. Čl. 2 Listiny vymezuje Českou republiku jako ideologicky a nábožensky neutrální stát. Ústavní vymezení postavení církví a náboženských společností je dáno čl. 16 Listiny.
Zákon č. 3/2002 Sb., o svobodě náboženského vyznání a postavení církví a náboženských společností a o změně některých zákonů (zákon o církvích a náboženských společnostech), ve znění nálezu Ústavního soudu č. 562/2004 Sb. a zákona č. 495/2005 Sb., je základní zákonnou normou vymezující postavení církví a náboženských společností. Prostřednictvím úpravy tzv. zvláštních práv zasahuje i do oblasti financování církví a náboženských společností.
Zákon č. 218/1949 Sb., o hospodářském zabezpečení církví a náboženských společností státem, ve znění pozdějších předpisů, je normou, na jejímž základě je církvím a náboženským společnostem, kterým bylo přiznáno oprávnění k výkonu zvláštních práv, poskytováno financování z prostředků státního rozpočtu. Zákon byl přijat v souvislosti s úsilím komunistického režimu o zasahování do vnitřního života církví a náboženských společností; byl také vnímán jako určitá kompenzace za uchvácení hospodářského majetku církví. Zákon je proveden nařízením č. 556/2006 Sb., o úhradě osobních požitků duchovních církví a náboženských společností.
Zákon č. 298/1990 Sb., o úpravě některých majetkových vztahů řeholních řádů a kongregací a Arcibiskupství olomouckého, ve znění zákona č. 338/1991 Sb. Zákonem byly nemovitosti, jejichž výčet obsahují přílohy zákona, prohlášeny za majetek jednotlivých řeholních řádů a kongregací a v několika málo případech Arcibiskupství olomouckého. Nejedná se o obecný restituční předpis. Účelem zákona bylo umožnit řeholním řádům a kongregacím obnovení jejich činnosti ještě před přijetím obecného restitučního zákona o restituci církevního majetku.
Zákon č. 229/1991 Sb., o úpravě vlastnických vztahů k půdě a jinému zemědělskému majetku, ve znění pozdějších předpisů. Součástí předpisu je tzv. blokační paragraf (§ 29), který je příslibem zákonodárce provést cestou zákona nápravu majetkových křivd způsobených církvím a náboženským společnostem. § 29 znemožňuje převody vlastnictví majetku, jehož původním vlastníkem byly církve a náboženské společnosti, řeholní řády a kongregace.
Zákon č. 92/1991 Sb., o podmínkách převodu majetku státu na jiné osoby, ve znění pozdějších předpisů. I tento předpis obsahuje blokační ustanovení vztahující se na majetek, který přešel na stát po 25. únoru 1948 z majetku církví, řádů, kongregací a náboženských společností, a to v ustanovení § 3 odst. 1.
Zákon č. 212/2000 Sb., o zmírnění některých majetkových křivd způsobených holocaustem, ve znění pozdějších předpisů, upravuje zmírnění některých majetkových křivd, které v období od 29. září 1938 do 8. května 1945 utrpěly židovské obce, nadace a spolky. Zákon je proveden nařízeními vlády č. 335/2001 Sb., č. 152/2002 Sb., č. 184/2003 Sb., 123/2004 Sb.
Zhodnocení stávající právní úpravy
Stávající právní úprava postavení církví a náboženských společností je v prvé řadě vymezena článkem 16 Listiny základních práv a svobod a opírá se rovněž o čl. 2 odst. 1 Listiny.V těchto ustanoveních Listiny základních práv a svobod je zaručena svoboda náboženského vyznání a autonomie církví a náboženských společností ve věcech jejich vnitřní samosprávy a zároveň ideologická a náboženská neutralita státu.  
V zákonné rovině upravuje postavení církví a náboženských společností zejména  zákon č. 3/2002 Sb., o církvích a náboženských společnostech, v platném znění. Zákon č. 3/2002 Sb., upravuje podmínky registrace a působení církví a náboženských společností a zřizování jejich jednotlivých subjektů (evidenci právnických osob). Zákon je za dobu jeho platnosti a účinnosti opakovaně předmětem přezkumu ze strany Ústavního soudu a některá jeho původní ustanovení byla nálezem Ústavního soudu č. 4/2003 Sb. zrušena. Citovaný zákon je také předmětem výhrad a kritiky ze strany jednotlivých církví a náboženských společností, a to zejména v otázce evidence právnických osob. Předmětem kritiky je také platná právní úprava podmínek působení církví a náboženských společností v oblasti školství, zdravotnictví a sociálních služeb.  
Financování jednotlivých církví a náboženských společností je v současné době nadále upravováno zákonem č. 218/1949 Sb., o hospodářském zabezpečení církví a náboženských společností, v platném znění. Tento zákon je reliktem doby svého vzniku (komunistické éry) a byl přijat v rámci perzekuce páchané na území tehdejšího Československa (po 25. 2. 1948) ze strany totalitního státu vůči věřícím a jejich církvím a náboženským společnostem. Zdaleka nikoliv jediným projevem této perzekuce po 25. 2. 1948, bylo odejmutí většiny majetku církvím a náboženským společnostem a jejich jednotlivým právnickým osobám. Dělo se tak na základě aplikace původních právních norem z doby před rokem 1948 (např. zákon č. 142/1947 Sb., o revizi první pozemkové reformy) anebo na základě nových zákonů či podzákonných předpisů (např.  zákon č. 46/1948 Sb., o nové pozemkové reformě, zákon č. 169/1949 Sb., o vojenských újezdech, zákon č. 185/1948 Sb., o zestátnění léčebných a ošetřovacích ústavů a o organizaci státní ústavní léčebné péče). Majetek církví a náboženských společností byl v řadě případů odejmut také na základě opatření provedených mimo rámec nebo v přímém rozporu s tehdy platnými právními předpisy. Proti těmto mocenským zásahům do vlastnických práv církevních a náboženských subjektů neexistovala před 1. 1. 1990 účinná právní ochrana v soudním či správním řízení, neboť totalitní stát užíval právě soustavy těchto orgánů jako prostředky k represi a potlačování náboženské svobody.  
Církve a náboženské společnosti byly zbaveny materiální a finanční základny jako předpokladu jejich institucionální svobody a v celém rozsahu byly na základě zákona č. 218/1949 Sb. (tj. pod záminkou jejich finančního zabezpečení státem) odkázány na příjmy ze státního rozpočtu. Zákon č. 218/1949 Sb. a na něj navazující právní předpisy trvale (až do roku 1990) umožňovaly vznik a prohloubení přímé ekonomické závislosti církví a náboženských společností na státu a výkon kontroly a represe.  
Po roce 1989 byl zahájen proces obnovy náboženské svobody. Ve vztahu k církvím a náboženským společnostem došlo prvořadě ke zrušení trestních norem zaměřených proti věřícím občanům a duchovním. Následně došlo k přijetí zákona č. 308/1991 Sb., o svobodě náboženské víry a postavení církví a náboženských společností, který v právním řádu obnovil předpoklady vnitřní autonomie církví a náboženských společností a jejich veřejného působení ve společnosti. Dnes nahrazen zákonem č. 3/2002 Sb., o církvích a náboženských společnostech. Po roce 1989 plně obnovily činnost jednotlivé církevní subjekty, a to zejména řeholní řády a kongregace, jejichž působení bylo  před rokem 1989 na území Československa zcela potlačeno a znemožněno. Církve a náboženské společnosti začaly v duchu svých věroučných hodnot (prostřednictvím svých subjektů) provozovat iniciativy v oblasti vzdělání, sociální a zdravotní péče, etiky, a významnou měrou tak v nejrůznějších oblastech přispěly při obnovování humanity a občanské společnosti. 
V oblasti financování církví a náboženských společností však zůstal zachován původní model financování podle zákona č. 218/1949 Sb. Tento zákon byl novelizován za účelem odstranění represivních ustanovení, hlavní zásady financování však zůstaly zachovány. 
Od počátku devadesátých let obecně platí, že systémovým nástrojem řešení majetkových křivd z doby nesvobody je metoda obecných restitučních zákonů. Již od počátku obnovování soukromého vlastnictví a úsilí o nápravu některých křivd z doby před rokem 1989 byla zamýšlena vedle restitucí fyzických osob, politických stran a spolků také systémová náprava majetkových křivd způsobených církvím a náboženským společnostem. Tento záměr měl od počátku podporu napříč politickým spektrem a odrážel v sobě rovný přístup k různým subjektům, kterým byly majetkové křivdy způsobeny
K zamýšlené systémové nápravě majetkových křivd spáchaných na církvích a náboženských společnostech však dosud nedošlo. 
Zcela samostatným (a mimo jakýkoliv širší rámec přijatým) byl zákon č. 298/1990 Sb., o úpravě některých majetkových vztahů řeholních řádů a kongregací a Arcibiskupství olomouckého, ve znění zákona č. 338/1991 Sb. Tímto zákonem došlo k prohlášení vybraných nemovitostí za majetek jednotlivých řádů a kongregací a v několika málo případech i Arcibiskupství olomouckého. Jednalo se však o zákon výčtový, jehož cílem bylo navrátit pouze některé budovy (původní řeholní domy) s nezbytnými pozemky pro jejich užívání některým řádům a kongregacím, aby mohly obnovit svoje působení jako řeholní komunity. Spolu s těmito budovami však ani v těchto konkrétních případech nebyly navráceny ty nemovitosti (především pozemky), které původně tvořily s navrácenými řeholními domy ekonomické a funkční celky. Vlastní výčtová koncepce tohoto zákona rovněž způsobila při přípravě a aplikaci problémy. Uvedený zákon sice zmírnil některé křivdy z doby nesvobody, ale učinil tak nekoncepčně, neúplně a právně problematickou formou. Nejednalo se o obecný restituční zákon; smyslem normy bylo umožnit řeholním řádům a kongregacím obnovení jejich činnosti ještě před přijetím takového zákona. Citovaný zákon z počátku devadesátých let tak lze chápat pouze jako částečné a omezené řešení naléhavé potřeby, která souvisela s obnovením činnosti řeholních řádů a kongregací. Šlo o subjekty, které k obnovení své plnohodnotné existence potřebovaly nezbytně vrátit nejnutnější prostory, v kterých by mohly začít rozvíjet svoji činnost. Zákonodárce evidentně neměl v úmyslu touto dílčí úpravou řešit restituci majetku církví a náboženských společností komplexně.
Dne 24.6.1991 nabyl účinnosti zákon č. 229/1991 Sb., o úpravě vlastnických vztahů k půdě a jinému zemědělskému majetku (zákon o půdě), jehož součástí je trvale ust. § 29, které stanovuje, že „majetek, jehož původním vlastníkem byly církve, náboženské řády a kongregace, nelze převádět do vlastnictví jiným osobám do přijetí zákonů o tomto majetku“ (tzv. blokační paragraf). Obdobné blokační ustanovení obsahuje i zákon č. 92/1991 Sb., o podmínkách převodu majetku státu na jiné osoby, který nabyl účinnosti dne 1.4.1991. Podle jeho ust. § 3 odst. 1 „předmětem tohoto zákona rovněž není majetek, který na stát přešel po 25. únoru 1948 z vlastnictví církví, řádů a kongregací a náboženských společností.“ Je tedy zřejmé, že po roce 1989 se předpokládalo systematické provedení nápravy majetkových křivd ohledně původního majetku církví a náboženských společností, ačkoliv vyřešení tohoto záměru bylo prozatímně odloženo. Zákonodárce navíc v ustanovení § 29 zákona o půdě přislíbil, že toto systematické provedení náhrady bude učiněno formou zákona.
V návaznosti na tato zákonná ustanovení byly zvláště v 90. letech činěny pokusy o přijetí předpokládané právní úpravy ohledně tohoto blokovaného původního majetku církví a náboženských společností a jejich jednotlivých právnických osob. (Např. projednávání poslaneckého návrhu zákona o majetkové restituci a rehabilitaci církví a náboženských společností ve Federálním shromáždění České a Slovenské Federativní republiky). Příslušná legislativní úprava však dosud navzdory těmto iniciativám nebyla přijata.   
Z hlediska právní jistoty a praktických důvodů, však nelze nadále akceptovat to, že tento prozatímní stav ohledně původního majetku církví a náboženských společností trvá již více než 16 let. 
Rovněž nelze přehlédnout ani skutečnost, že tzv. blokační zákonná ustanovení založila v mezidobí tzv. legitimní očekávání dotčených církví a náboženských společností (a jejich jednotlivých právnických osob), čemuž nasvědčuje rozhodovací činnost Ústavního soudu (např. stanovisko Pl. ÚS č. 13/2006 Sb., nález sp.zn. II. ÚS 582/02 Sb. n. a us. ÚS) a rovněž Nejvyššího soudu. 
Podle mezinárodní (evropské) Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod č. 209/1992 Sb., Dodatkového protokolu č. 1, čl. 1 odst. 1 je totiž chráněno i legitimní očekávání, které je integrální součástí ochrany majetkových práv. Dle výkladu tohoto článku má pojem majetek autonomní rozsah, který není omezen na vlastnictví hmotného jmění a nezávisí na formální kvalifikaci podle vnitrostátního práva. Může zahrnovat jak existující majetek, tak majetkové hodnoty, včetně pohledávek, na jejichž základě oprávněný subjekt může tvrdit, že na jejich splnění má přinejmenším legitimní očekávání. (K tomu obdobně i nález Ústavního soudu sp.zn. IV. ÚS 167/05 Sb. n. a us. ÚS a nález Ústavního soudu sp. zn. I. ÚS 353/04 Sb. n. a us. ÚS). 
 Na základě shora uvedeného lze říci, že finanční a materiální rámec vnitřní samosprávy církví a náboženských společností se dosud nepodařilo obnovit, neboť přestože církve a náboženské společnosti (a jejich jednotlivé subjekty) mohou jako ostatní právnické osoby nabývat majetek a vykonávat jeho správu a další majetkové dispozice, je jejich vlastní činnost financována především ze státního rozpočtu, a to stále ve smyslu zákona č. 218/1949 Sb. 
Největší část prostředků čerpaných církvemi a náboženskými společnostmi ze státního rozpočtu je určena výhradně na krytí platů duchovních jednotlivých církví a náboženských společností. V této souvislosti je zapotřebí upozornit na skutečnost, že z důvodu ústavních záruk v čl. 16 odst. 2 Listiny základních práv a svobod nelze připustit, aby stát při zajišťování platů duchovních podle zákona č. 218/1949 Sb., byť jen nepřímo zasahoval do počtů ustavovaných duchovních a jejich souvztažnosti např. k počtům věřících dané církve nebo náboženské společnosti.
Platná právní úprava ke vzniku finanční soběstačnosti státem financovaných církví a náboženských společností nepřispívá, lze říci, že jí dokonce brání. Zákon č. 218/1949 Sb. v podstatě neumožňuje, aby jednotlivé církve a náboženské společnosti získaly finanční nezávislost a aby postupně obnovovaly svoje samofinancování, a ani k tomu nestimuluje.
Systém podle zákona č. 218/1949 Sb. z hlediska státní rozpočtu na stále přetrvává, a to na neurčito, a každoročně klade požadavky na státní rozpočet (kapitolu Ministerstva kultury). Nelze přitom přehlédnout, že součástí zákona č. 218/1949 Sb. je stále (před téměř 60 lety) státem proklamovaná povinnost hradit registrovaným církvím a náboženským společnostem, kterým bylo přiznáno oprávnění k výkonu zvláštních práv, podle jejich schváleného rozpočtu, řádné věcné náklady spojené s výkonem bohoslužeb a jiných náboženských úkonů i církevní administrativy (ust. § 8) a sociální dávky podle obdoby platných pro státní zaměstnance (ust. § 6). Stále je výslovně upraven (proklamovaný) nárok duchovních na osobní požitky a na náhradu cestovních, stěhovacích a jiných výloh podle obecných předpisů. Podle dosud platného ust. § 11 odst. 1 zákona č. 218/1949 Sb. veškerý soukromý a veřejný patronát na kostely, obročími a jinými církevními ústavy přešel na stát. 

Církve a náboženské společnosti, které byly v období po 25.2.1948 perzekuovány a zbaveny většiny svého majetku, v současné době vlastní pouze to, co jim nebylo po 25.2.1948 odejmuto, co jim bylo po roce 1989 v individuálních případech navráceno a co v mezidobí po roce 1989 nově nabyly z různých právních důvodů od třetích osob, přičemž prostředky poskytované státem registrovaným církvím a náboženským společnostem jsou striktně účelově vázány (především na platy duchovních). Takto vymezené složení majetkového portfolia církví a náboženských společností a striktní účelová vázanost jejich hlavních příjmů (podle zákona č. 218/1949 Sb.) dosud neumožnily, aby církve a náboženské společnosti obnovily svoji aktivní majetkovou základnu pro vlastní financování tak, jak tomu u nich převážně bylo před rokem 1948.  
Financování registrovaných církví a náboženských společností, kterým bylo přiznáno oprávnění k výkonu zvláštních práv bylo možné dosud vnímat jako jisté ospravedlnění toho, že stát dosud nepřikročil k nápravě majetkových křivd z doby po 25.2.1948, tento stav však nelze nadále prodlužovat, neboť pro stát představuje nekoncepční, časově neohraničenou a průběžně narůstající zátěž státního rozpočtu. Pro řadu církví a náboženských společností představuje tento „zakonzervovaný“ stav projev nedostatečného respektu k jejich legitimnímu očekávání a nadměrné ingerence státu do jejich vnitřních záležitostí. Pro státem financované církve a náboženské společnosti tento stav oddaluje možnost, aby si vytvořily aktivní majetkovou základnu a prohlubuje jejich závislost na financování státem.       
   Další odkládání systémové nápravy majetkových křivd spáchaných na církvích a náboženských společnostech představuje v neposlední řadě také újmu pro obce a další dotčené subjekty. Původní nemovitý majetek církví a náboženských společností je stále blokován tzv. blokačními paragrafy (především ust. § 29 zákona o půdě). Tato blokace v celé řadě případů zabraňuje tomu, aby se územní samosprávné celky nadále rozvíjely v souladu s jejich územně plánovací dokumentací pro individuální bytovou nebo podnikatelskou výstavbu. Dosud nevyjasněné právní vztahy ohledně tohoto blokovaného majetku rovněž brání možnosti čerpání prostředků fondů Evropské unie. 
Blokace tohoto původního církevního majetku neumožňuje nakládání s těmito nemovitostmi a jejich současní knihovní vlastníci (podle stavu zápisu v evidenci katastru nemovitostí přetrvávajícího z období před rokem 1989) nejsou motivováni, aby vynakládali prostředky na údržbu a odpovídající péči. Tento stav rovněž prohlubuje zchátralost a celkovou tzv. vnitřní zadluženost tohoto majetku a obecně představuje újmu národnímu hospodářství. (Případné individuální snahy o obcházení blokace tohoto majetku rovněž představují ohrožení nejenom právní jistoty účastníků konkrétních právních vztahů, nýbrž především oslabují právní vědomí a právní kulturu).
Závěrem lze shrnout: příslib zákonodárce přijmout zákony o majetku církví a náboženských společností vyjádřený tzv. blokačními paragrafy nebyl prozatím naplněn. Nadálé neřešení situace je neúnosné jak z hlediska hospodářsko – ekonomického (mnohaletá blokace některých pozemků často znemožňuje rozvoj malých obcí, přímé financování církví a náboženských společností státem prohlubuje hospodářskou závislost církví a náboženských společností na státu), tak z hlediska právního (existence legitimního očekávání církví a náboženských společností, příslib zákonodárce). Tento stav není možné vyřešit jinak než formou zákona.   
Návrh věcného řešení 
Obecně k navrhovanému řešení
Řešení otázky majetkového narovnání je jedním z úkolů vyjádřených v programovém prohlášení vlády slovy: „Vláda podpoří církve a náboženské společnosti při plnění jejich nezastupitelné úlohy v posilování morálních a duchovních hodnot v životě české společnosti. Vláda bude usilovat o dořešení vztahů mezi státem a církvemi a náboženskými společnostmi.“
Vzhledem k tomu, že náprava některých majetkových křivd a narovnání vztahů mezi státem a církvemi a náboženskými společnostmi si vyžádá změnu dosavadní zákonné právní úpravy a zároveň bude představovat základ pro změnu v dosavadních vlastnických a dalších majetkových právech, je nezbytné, aby tato matérie byla upravena přímo zákonem (ve smyslu čl. 2 odst. 4 Ústavy ČR a čl. čl. 2 odst. 3 a čl. 4 odst. 1 Listiny základních práv a svobod). Z výše uvedeného zhodnocení stávající právní úpravy vyplývá, že je nezbytné přistoupit k následujícím krokům upraveným zákonem:

1)  Právně uvolnit původní majetek církví a náboženských společností, s nímž zakazuje dispozice kogentní ust. § 29 zákona č. 229/1991 Sb., o půdě, v platném znění a ust. § 3 zákona č. 92/1991 Sb., o podmínkách převodu majetku státu na jiné osoby, v platném znění, a to zrušením citovaných ustanovení. Zrušení těchto tzv. blokačních paragrafů, především ust. § 29 zákona o půdě umožní s tímto nemovitým majetkem do budoucna volně právně nakládat. Vzhledem k tomu, že tato ustanovení v mezidobí založila tzv. legitimní očekávání církevních subjektů, nelze k jejich derogaci přikročit bez toho, aniž by původní vlastníci (církevní subjekty) nebyli v nějaké formě odškodněni (a to např. formou částečné naturální restituce a částečné finanční náhrady).
Z průběžných jednání mezi představiteli státu a zainteresovaných církví na různých úrovních předběžně vyplývá konsenzus v tom, že přetrvávající stav je možné řešit zčásti vydáním dosud blokovaného původního církevního majetku (tzv. naturální restitucí) a zčásti formou finančního odškodnění, to vše za předpokladu, že zúčastněné církve a náboženské společnosti se platně a výslovně vůči státu vzdají jakýchkoliv dalších nároků na původní majetek, který naturálně vydán nebude. (Každá ze státem registrovaných církví a náboženských společností je reprezentována orgánem, který jedná jejím jménem s orgány veřejné správy a třetími osobami na území České republiky jako statutární orgán, ve smyslu ust. § 10 odst. 3 písm. d) zákona č. 3/2002 Sb., o církvích a náboženských společnostech v platném znění a jejich základního dokumentu, tj. např. v případě Církve římskokatolické - Českou biskupskou konferencí, v případě Církve českobratrské evangelické – Synodní radou Církve českobratrské evangelické atd.). Částka, která by měla být vyplacena státem jako finanční náhrada za nevydaný původní církevní  majetek bude stanovena politickou dohodou mezi státem na straně jedné a všemi zúčastněnými církvemi a náboženskými společnostmi na straně druhé, a to na základě ocenění nevydaného majetku. Konkrétní podíly (míra čerpání) připadající jednotlivým církvím a náboženským společnostem z této finanční náhrady bude procentuálně stanovena přímo v zákoně, a to rovněž na základě společné dohody zúčastněných církví a náboženských společností deklarované vůči státu.
Na základě a v mezích tohoto zákona budou uzavírány  jednotlivé dohody mezi státem (na straně jedné) a  církvemi a náboženskými společnostmi (na straně druhé), které budou účastny nápravy některých majetkových křivd (ve formě z části naturální restituce a z části vyplacení finanční náhrady). V těchto dohodách budou z důvodu právní jistoty obou stran ujednány především výsledné částky odškodnění připadající jednotlivé církvi nebo náboženské společnosti. Dále bude obsahem každé dohody ujednání v tom smyslu, že veškeré majetkové nároky dané církve nebo náboženské společnosti jsou tím vypořádány (narovnány). Navržená forma dohod mezi státem (na straně jedné) a  církvemi a náboženskými společnostmi (na straně druhé) se jeví nejvhodnější zejména z důvodu vyjádření vztahu obou subjektů. Forma dohod může vyjádřit konsensuální vztah, kdy stát navrhne narovnání (vydá zákon) a církve a náboženské společnosti tento návrh přijmou (uzavření dohody). Dohody dále také minimalizují případné zpochybnění výše a způsobu narovnání v budoucnu. Důležitý je zde také prvek „dobrovolnosti“ přístupu k narovnání a rovnosti subjektů v rámci tohoto narovnání.
Částečné vydání majetku dotčeným církvím a náboženským společnostem jako původním vlastníkům a vyplacení peněžité náhrady umožní poškozeným církvím a náboženským společnostem (jejich právnickým osobám) obnovit majetkovou základnu a následně obnovit samofinancování, tak jak tomu bylo převážně před rokem 1948. Shora vymezené kroky lze společně označit jako nápravu některých majetkových křivd („narovnání“ v užším smyslu slova). 

2) V postupné návaznosti na shora rámcově vymezenou nápravu některých majetkových křivd bude možné opouštět dosavadní model financování církví a náboženských společností podle zákona č. 218/1949 Sb., o hospodářském zabezpečení církví a náboženských společností, v platném znění, a to jako model v současnosti nevyhovující a přetrvávající z doby před rokem 1989. Hlavním účelem nahrazení dosavadního modelu financování podle zákona č. 218/1949 Sb., bude dosažení stavu, kdy stát přestane po uplynutí přechodného období dosud financovaným církvím a náboženským společnostem poskytovat takovou finanční podporu, jak je tomu dosud. Z důvodu, že státem dosud financované církve a náboženské společností jsou převážně odkázány na tento zdroj financování, bude nezbytné, aby k docílení tohoto stavu došlo po nezbytné přechodné době.
Dosavadní nepřímé financování církví a náboženských společností, spočívající ve financování škol, zdravotních a sociálních služeb, pomoci při správě historických a kulturních památek a v daňových úlevách zůstane zachováno, neboť systémově nesouvisí s financováním podle zákona č. 218/1949 Sb. V tomto směru jde o zachování financování, které nespočívá v právní povaze adresáta, ale je založeno na věcném hledisku toho, co stát financuje nebo na co přispívá. Školy, zdravotnická a sociální zařízení, historické a kulturní památky jsou tak například financovány z důvodu jejich celospolečenského přínosu a zájmu státu (společnosti) na jejich zachování, a nikoliv z důvodu, že jsou vlastněny určitým subjektem.
Kroky vymezené pod tímto bodem lze označit jako narovnání vztahu státu a církví a náboženských společností („narovnání“ v širším slova smyslu).
 
3) Oblasti vymezené v bodech 1), 2) budou upraveny v jednom zákoně. V přechodných ustanoveních zákona bude vymezeno poskytování státní podpory církvím a náboženským společnostem (namísto zákona č. 218/1949 Sb.) po přechodné období.
Účinností zákona o nápravě některých majetkových křivd způsobených církvím a náboženským společnostem v době nesvobody a o narovnání vztahu mezi státem a církvemi a náboženskými společnostmi dojde ke zrušení především ust. § 29 zákona o půdě a zákona o hospodářském zabezpečení církví a náboženských společností. 
Účel a působnost zákona
Zákon o nápravě některých majetkových křivd způsobených církvím a náboženským společnostem v době nesvobody a o narovnání vztahu mezi státem a církvemi a náboženskými společnostmi (dále jen „zákon“) upravuje nápravu některých majetkových křivd, které byly spáchány na církvích a náboženských společnostech komunistickým režimem za dobu jeho vlády v naší zemi v letech 1948 – 1989. Zákon rovněž upravuje další vztahy mezi státem a církvemi a náboženskými společnostmi. Účelem tohoto zákona je vydání části původního majetku církví a náboženských společností a poskytnutí finanční náhrady za nevydaný majetek, který církve a náboženské společnosti pozbyly v době od 25. 2. 1948 do 1. 1. 1990 (dále jen „rozhodné období“) v rozporu se zásadami demokratické společnosti respektující práva občanů vyjádřená Chartou Organizace spojených národů, Všeobecnou deklarací lidských práv a navazujícím Mezinárodním paktem o občanských a politických právech a Mezinárodním paktem o hospodářských, sociálních a kulturních právech. Účelem tohoto zákona je dále přispět k tomu, aby registrované církve a náboženské společnosti ve smyslu čl. 2 odst. 1 a čl. 16 Listiny základních práv a svobod mohly při správě svých vnitřních záležitostí působit nezávisle na přímé podpoře ze státního rozpočtu. 
Náprava některých majetkových křivd formou obnovení vlastnického práva
Obnovení vlastnického práva k některým nemovitým a movitým věcem ve vztahu k řádům, kongregacím a jiným kněžským a řeholním společenstvím Církve římskokatolické 
Oprávněné osoby
Oprávněnými osobami jsou  HYPERLINK "javascript:_ASDOpen(%22Seznam_cpo.aspx?id_subj=1658&str_zpet=Seznam_CPO.aspx%22,%22%22,false)" řády a kongregace a jiná kněžská a řeholní společenství Církve římskokatolické, a to rovněž jako právní nástupci původních právnických osob, které pozbyly majetek v rozhodném období.
Povinné osoby
Povinnými osobami jsou: 
stát (organizační složky státu) a státní podniky,
právnické osoby zřízené nebo založené státem.
Vydání nemovitých věcí a movitých věcí 
1) Oprávněným osobám budou vydány nemovitosti a movité věci, které přešly na stát nebo na jinou právnickou osobu v důsledku:
a) odnětí bez náhrady postupem podle zákona č.  HYPERLINK "http://abonent.lexdata.cz/lexdata/sb_free.nsf/c12571d20046a0b20000000000000000/c12571d20046a0b2c12566d400717cf6?OpenDocument" 142/1947 Sb., o revizi první pozemkové reformy, nebo podle zákona č.  HYPERLINK "http://abonent.lexdata.cz/lexdata/sb_free.nsf/c12571d20046a0b20000000000000000/c12571d20046a0b2c12566d400718167?OpenDocument" 46/1948 Sb., o nové pozemkové reformě,
b) odnětí podle zákona č. 185/1948 Sb., o zestátnění léčebných a ošetřovacích ústavů a o organizaci státní ústavní léčebné péče, zákona č. 169/1949 Sb., o vojenských újezdech,
c) neoprávněného nakládání a majetkových převodů učiněných Náboženskou maticí, jestliže nakládala s majetkem, který nevlastnila (např. vyhláška č. 351/1950 Ú.l., o převzetí některých majetkových podstat náboženským fondem),
d) dražebního řízení provedeného zkrácenou formou na úhradu pohledávky státu,
e) darovací smlouvy v tísni, 
f) kupní smlouvy uzavřené v tísni za nápadně nevýhodných podmínek,
g) odmítnutí dědictví v dědickém řízení učiněného v tísni,
h) vyvlastnění za náhradu, pokud nemovitost existuje a nikdy nesloužila účelu, pro který byla vyvlastněna,
ch) vyvlastnění bez vyplacení náhrady,
i) znárodnění vykonaného v rozporu s tehdy platnými zákonnými předpisy,
j) znemožnění práva věc vlastnit, pokud kladné rozhodnutí alespoň o základu tohoto nároku přijal příslušný československý státní orgán a právo věc vlastnit nebylo po 25.2.1948 uspokojeno,
k) politické persekuce jako důsledek příslušnosti k náboženské skupině či vrstvě nebo postupu porušujícího obecně uznávaná lidská práva a svobody,
l) převzetí nebo ponechání věci bez právního důvodu.

2) Nemovitosti a movité věci se vydají také tehdy, jestliže přešly na stát nebo na jinou právnickou osobu v případech dle odstavce 1) a fyzická osoba nebo další právnická osoba (nebo její právní předchůdci) je nabyla v rozporu se zvláštními právními předpisy (ust. § 29 zákona o půdě, ust. § 3 zákona č. 92/1991 Sb.).

3) Pozemky nebo jejich části nelze vydat v případě, že
a) na pozemku se nachází hřbitov,
b) pozemek byl po přechodu nebo převodu do vlastnictví státu nebo jiné právnické osoby zastavěn stavbou zkolaudovanou podle zvláštních právních předpisů; pozemek lze vydat, jestliže stavba nebrání využití pozemku,
c) na pozemku byla zřízena zahrádková nebo chatová osada,
d) na pozemku jsou tělovýchovná a sportovní zařízení.

4) V případě uvedeném v odstavci 3) se oprávněné osobě převedou bezúplatně do vlastnictví jiné pozemky ve vlastnictví státu v přiměřené výměře a kvalitě, jako byly její původní pozemky, a to pokud možno v téže obci, ve které se nachází převážná část pozemků původních, pokud s tím oprávněná osoba souhlasí.

5) V případě, že podle zvláštních předpisů došlo po přechodu nebo převodu do vlastnictví státu nebo jiné právnické osoby k omezení užívání pozemku tím, že pozemek nebo jeho část je určen pro obranu státu nebo je určen pro těžbu nerostů nebo se stal podle zvláštních předpisů součástí lesního půdního fondu v národním parku nebo je na území státní přírodní rezervace, chráněného naleziště, chráněného parku, chráněné zahrady, chráněné studijní plochy, pásma hygienické ochrany vodních zdrojů prvního stupně nebo chráněného přírodního výtvoru , anebo je významným krajinným prvkem, je na vůli oprávněné osoby, zda bude vyžadovat vydání původního pozemku nebo převod jiného pozemku ve vlastnictví státu. Pokud oprávněná osoba požádá o převod jiného pozemku, postupuje se podle odstavce 4.

Obnovení vlastnického práva k vymezenému okruhu majetku
Oprávněné osoby
Oprávněnými osobami jsou – za předpokladu, že majetek pozbyly v rozhodném období – státem registrované církve a náboženské společnosti a jejich právnické osoby, a to rovněž jako právní nástupci původních právnických osob.  
Povinné osoby
Povinnými osobami jsou: 
stát (organizační složky státu) a státní podniky,
právnické osoby zřízené nebo založené státem.

Vydání nemovitých věcí 
Oprávněným osobám budou vydány nemovitosti včetně spoluvlastnických podílů spolu s jejich součástmi a příslušenstvím, které byly k 1.1.2007 užívány k zajišťování podpory činnosti dané církve nebo náboženské společnosti, zejména k duchovní správě, k pastoračním účelům, k sociální činnosti, k charitativní činnosti, k výchovné činnosti, k vzdělávací činnosti nebo k administrativě a které přešly na stát nebo na jinou právnickou osobu v důsledku skutečností uvedených v části C.3.1.3.  
Společně k obnovení vlastnického práva 
Způsob uplatnění vydání nemovitých věcí
1) Oprávněná osoba vyzve povinnou osobu k vydání nemovité věci do 6 měsíců od účinnosti tohoto zákona, jinak její právo zanikne. Ve výzvě k vydání nemovité věci označí oprávněná osoba nemovitou věc a uvede právní důvod nároku na vydání podle tohoto zákona. Oprávněná osoba připojí k písemné výzvě výpis z pozemkové knihy nebo jiný doklad, osvědčující právní důvod odnětí; byl-li původním vlastníkem právní předchůdce oprávněné osoby, připojí oprávněná osoba rovněž listinu prokazující její právní nástupnictví. Podanou výzvu lze doplňovat o další důvody, skutečnosti a listiny.  
2) Povinná osoba je povinna vydat nemovitou věc oprávněné osobě na její písemnou výzvu bez zbytečného odkladu, nejpozději do 30 dnů od doručení písemné výzvy.
3) Povinná osoba a oprávněná osoba sepíší dohodu o vydání věci a o vzájemném vypořádání nároků podle tohoto zákona.
4) Dohoda o vydání nemovitých věcí evidovaných v katastru nemovitostí vyžaduje vklad vlastnického práva do katastru nemovitostí podle zvláštního zákona. 
5) Pokud povinná osoba své povinnosti nesplní, oprávněná osoba může uplatnit své nároky na vydání nemovitých věcí u soudu, který svým rozhodnutím nahradí prohlášení vůle povinné osoby. 
Způsob uplatnění vydání movitých věcí
1) Oprávněná osoba vyzve povinnou osobu k vydání movité věci do 6 měsíců od účinnosti tohoto zákona, jinak její právo zanikne. Ve výzvě k vydání movité věci označí oprávněná osoba movitou věc a uvede právní důvod nároku na vydání podle tohoto zákona. Oprávněná osoba připojí k písemné výzvě listinu osvědčující její původní vlastnictví. Byl-li původním vlastníkem movité věci právní předchůdce oprávněné osoby, připojí oprávněná osoba rovněž listinu prokazující její právní nástupnictví. Podanou výzvu lze doplňovat o další důvody, skutečnosti a listiny. 
2) Povinná osoba je povinna vydat movitou věc oprávněné osobě na její písemnou výzvu bez zbytečného odkladu, nejpozději do 30 dnů od doručení písemné výzvy.
3) Povinná osoba a oprávněná osoba sepíší dohodu o vydání movité věci a o vzájemném vypořádání nároků podle tohoto zákona.
4) Pokud povinná osoba své povinnosti nesplní, oprávněná osoba může uplatnit své nároky na vydání movitých věcí u soudu, který svým rozhodnutím nahradí prohlášení vůle povinné osoby. 
Společně k uplatnění vydání nemovitých a movitých věcí 
1) Je-li povinnou osobou stát, je lhůta k podání výzvy k vydání věci zachována i tehdy, pokud oprávněná osoba podá písemnou výzvu k vydání věci organizační složce státu, která s nemovitou nebo movitou věc nehospodaří. Organizační složka státu bez zbytečného odkladu postoupí výzvu organizační složce státu, která s věcí hospodaří, a zároveň o tom písemně vyrozumí oprávněnou osobu.  
2) Je-li povinnou osobou státní podnik, právnická osoba zřízená státem, právnická osoba s majetkovou účastí státu nebo osoba, která nabyla věc v rozporu se zvláštními právními předpisy (ust. § 29 zákona o půdě, ust. § 3 zákona č. 92/1991 Sb.) je lhůta k podání výzvy k vydání nemovité věci zachována i tehdy, pokud byla písemná výzva podána u jiné osoby, která je však v den odeslání výzvy zapsána jako vlastník v evidenci katastru nemovitostí podle zvláštního zákona.
3) Věc se vydá oprávněné osobě ve stavu, v němž se nalézala ke dni doručení písemné výzvy k vydání věci povinné osobě.
4) Sjednala-li povinná osoba před tímto dnem smlouvu o dodávce stavebních prací, o rekonstrukci nebo o modernizaci vydávané věci, popřípadě jinou smlouvu týkající se této věci, uzavře se dohoda o tom, zda a v jakém rozsahu přejímá oprávněná osoba práva a závazky z této smlouvy.
5) Sjednala-li povinná osoba před tímto dnem smlouvu či dohodu o úplatném nebo bezúplatném užívání věci, včetně smlouvy o právu odpovídajícímu věcnému břemeni patřícímu určité osobě, může oprávněná osoba takovou smlouvu vypovědět ve lhůtě jednoho roku od vydání věci, a to v 6 měsíční výpovědní lhůtě, nebude-li mezi oprávněnou osobou a uživatelem písemně dohodnuto jinak. Práva odpovídající věcným břemenům spojená s vlastnictvím určité nemovitosti zůstávají vydáním věci nedotčena. Jedná-li se o nájem bytu, platí, že je naplněn výpovědní důvod podle § 711a, odst. 1, písm. c), alinea 1.
6) Povinná osoba je povinna s nemovitou a movitou věcí až do jejich vydání oprávněné osobě nakládat s péčí řádného hospodáře, ode dne účinnosti tohoto zákona nemůže tyto věci, jejich součásti a příslušenství převést do vlastnictví jiného, ani přenechat jinému do užívání. Takové právní úkony jsou neplatné. Povinná osoba nesmí movitou věc přemístit na jiné místo, než kde se nachází, s výjimkou umístění ve svých prostorách. Právo na náhradu škody, kterou povinná osoba způsobí osobě oprávněné porušením těchto povinností, zůstává tímto zákonem nedotčeno.
7) Vydávají-li povinné osoby nemovitou věc nebo movitou věc, jejímuž nabytí předcházelo porušení  zvláštních právních předpisů (ust. § 29 zákona o půdě, ust. § 3 zákona č. 92/1991 Sb.), vzniknou těmto osobám vůči převodcům těchto věcí nároky na vrácení kupních cen, které si při převodech postupně zaplatili.
8) Povinná osoba nemůže proti oprávněné osobě uplatňovat žádné finanční nebo jiné nároky související s vydávanými věcmi. Rovněž oprávněná osoba, které byla věc vydána, nemůže proti povinné osobě uplatňovat jiné nároky související s vydávanou věcí, než jsou uvedeny v tomto zákoně.
 
Společná ustanovení k vydání movitých a nemovitých věcí
1) Jde-li o nemovitost zhodnocenou tak, že její cena určená ke dni podání písemné výzvy oprávněnou osobou podstatně převyšuje cenu původní věci a oprávněná osoba bude trvat na vydání nemovitosti, oprávněná osoba nahradí povinné osobě rozdíl mezi cenami uvedenými v předchozí větě. Obě ceny se stanoví podle cenových předpisů platných ke dni účinnosti tohoto zákona.
2) Podle odstavce 1) se postupuje i v případech, kdy se věc stala neoddělitelnou součástí jiné věci.
4) Správní poplatky související s vydáním movitých a nemovitých věcí se nevyměřují.
5) Oprávněná osoba domáhající se svého práva podle tohoto zákona je osvobozena od soudních poplatků.
6) Nezbytné náklady spojené s oceněním věcí, identifikací parcel a vyměřením pozemků hradí stát.
7) Při aplikaci tohoto zákona musí být šetřen účel tohoto zákona, kterým je náprava majetkových křivd způsobených církvím a náboženským společnostem a jejich právnickým osobám v rozhodném období. Orgány veřejné správy jsou povinny poskytnout oprávněným osobám podle tohoto zákona pomoc, zejména tím, že jim bez zbytečného odkladu poskytují výpisy a opisy z evidence, jakož i jiné podklady, které mohou přispět k objasnění jejich nároků.
8) Pozemkový fond do 30 dnů od účinnosti tohoto zákona uveřejní obvyklým způsobem seznam nemovitého majetku v jeho správě, na který se k 24. 6. 1991 vztahoval § 29 zákona č. 229/1991 Sb., o půdě a který již není ve správě Pozemkového fondu. 

Náprava některých majetkových křivd formou finančního odškodnění  
1) Za původní majetek církví a náboženských společností (jejich právnických osob), který pozbyly v rozhodném období, a který se nevydává podle části zákona vymezené bodem C.3 tohoto věcného záměru, stát umožní, aby každá dotčená církev a náboženská společnost obdržela od státu část z celkové paušální finanční náhrady v celkové výši 83 mld. Kč. Oprávněnou osobou k čerpání finanční náhrady je přímo dotčená státem registrovaná církev nebo náboženská společnost. 
2) Paušální finanční náhradu stát rozdělí mezi dotčené církve a náboženské společnosti, a to v poměru dle níže uvedené tabulky:  

... %	Apoštolská církev	
... %	Bratrská jednota baptistů	
... %	Církev adventistů sedmého dne	
... %	Církev bratrská	
... %	Církev československá husitská	
... %	Církev řeckokatolická	
... %	Církev římskokatolická	
... %	Českobratrská církev evangelická	
... %	Evangelická církev augsburského vyznání v České republice	
... %	Evangelická církev metodistická	
... %	Federace židovských obcí v České republice	
... %	Jednota bratrská	
... %	Luterská evangelická církev a.v. v České republice	
... %	Náboženská společnost českých unitářů	
... %	Pravoslavná církev v českých zemích	
... %	Slezská církev evangelická augsburského vyznání 	
... %	Starokatolická církev v České republice	
(Poměr bude určen dodatečně na základě dohody církví a náboženských spolčeností.)

3) Konkrétní výše peněžité náhrady (tj. absolutní číslo), kterou bude mít dotčená církev a náboženská společnost možnost čerpat podle odstavce 2), bude vyčíslena v písemné dohodě mezi státem a dotčenou církví a náboženskou společností. Náležitostí dohod bude na základě tohoto zákona ujednání o: 
- době splácení finanční náhrady a výši jednotlivých ročních splátek náležejících dotčené církvi nebo náboženské společnosti; doba splácení finanční náhrady činí 60 let,
- aplikaci úroku ve výši 2 % p.a., 
- valorizaci dle každoroční míry inflace a dále, 
- o tom, že tato peněžitá náhrada nebude podléhat dani z příjmu, nebude rozhodným plněním daně z přidané hodnoty, a její vyplácení nebude předmětem žádné přímé nebo nepřímé další daňové povinnosti.
Za stát uzavře dohodu s každou dotčenou církví a náboženskou společností předseda vlády; za dotčenou církev a náboženskou společnost uzavře dohodu orgán, který jedná jejím jménem s orgány veřejné správy a třetími osobami na území České republiky jako statutární orgán (ve smyslu ust. § 10 odst. 3 písm. d) zákona č. 3/2002 Sb., o církvích a náboženských společnostech v platném znění) a jejich základního dokumentu (viz § 10 odst. 3 zákona č. 3/2002 Sb., o církvích a náboženských společnostech). 
V případě, že ze základního dokumentu církve nebo náboženské společnosti vyplývá omezení statutárního orgánu církve nebo náboženské společnosti k majetkovým dispozicím, je k podpisu této dohody zapotřebí předchozí zmocnění k tomu oprávněným orgánem církve nebo náboženské společnosti, které vyplývá z mezinárodních závazků a právních předpisů České republiky. Každá dohoda bude publikována ve Sbírce zákonů formou sdělení Ministerstva kultury (viz § 2 odst. 1 písm. e) zákona č. 309/1999 Sb., o Sbírce zákonů a Sbírce mezinárodních smluv, ve znění pozdějších předpisů). 
4) Součástí dohody dle odstavce 2) bude výslovné ujednání o tom, že uzavřením dohody jsou veškeré nároky dotčené církve a náboženské společnosti za nevydaný majetek, který pozbyla v rozhodném období (s výjimkou majetku, který se vydává podle tohoto zákona) narovnány.

Přechodné financování dotčených církví a náboženských společností 
Po dobu 10 let od nabytí účinnosti části zákona vymezené bodem C.6 tohoto věcného záměru stát vyplácí církvím a náboženských společnostem, které byly ke dni účinnosti tohoto zákona oprávněny být financovány podle zvláštního předpisu (podle § 7 odst. 1 písm. c) zákona č. 3/2002 Sb., v platném znění) příspěvek na podporu jejich činnosti. V prvním roce bude výše příspěvku odpovídat výši financování dosud poskytovaného dané církvi nebo náboženské společnosti na základě zákona č. 218/1949 Sb., a to podle stavu ke dni 1. 1. 2007. Tato částka se bude každoročně snižovat o 10 %.
Závěrečná a zrušovací ustanovení
Dnem účinnosti tohoto zákona se ruší § 3 zákona č. 92/1991 Sb., o podmínkách převodu majetku státu na jiné osoby, v platném znění a § 29 zákona č. 229/1991 Sb., o půdě, v platném znění. Omezení převodu a nakládání s nemovitými věcmi a movitými věcmi, které se vydávají podle tohoto zákona tím není dotčeno. 
Dnem účinnosti části zákona vymezené bodem C.4 tohoto věcného záměru se zrušuje zákon č. 218/1949 Sb., o hospodářském zabezpečení církví a náboženských společností státem a § 7 odst. 1 písm. c) zákona č. 3/2002 Sb., o církvích a náboženských společnostech.
Soulad navrhovaného věcného řešení s právním řádem
Promítnutí navrhovaného věcného řešení do právního řádu
Navrhované řešení vychází z předpokladu zákonodárce vyřešit otázku církevního majetku formou přijetí „zákonů o tomto majetku“ (§ 29 zákona č. 229/1991 Sb.). Přijetím tohoto zákona tedy bude naplněn záměr zákonodárce vyjádřený tzv. blokačními paragrafy (viz výklad v části B).
Přijetím nového zákona dojde ke zrušení:
§ 3 zákona č. 92/1991 Sb., o podmínkách převodu majetku státu na jiné osoby,
§ 29 zákona č. 229/1991 Sb., o úpravě vlastnických vztahů k půdě a jinému zemědělskému majetku,
zákona č. 218/1949 Sb., o hospodářském zabezpečení církví a náboženských společností státem a všech jeho novel,
a § 7 odst. 1 písm. c) zákona č. 3/2002 Sb., o svobodě náboženského vyznání a postavení církví a náboženských společností a o změně některých zákonů (zákon o církvích a náboženských společnostech).
Soulad s ústavním pořádkem České republiky
Předkládaný návrh věcného záměru zákona je v souladu s Ústavou české republiky a s ústavním pořádkem. Je promítnutím zásad vyjádřených v čl. 16 a v čl. 2 odst. 1 Listiny základních práv a svobod. 
Soulad s právem Evropských společenství
Z hlediska souladu právního řádu České republiky s právem Evropského společenství se konstatuje, že legislativní úprava této oblasti nespadá do pravomoci Evropských společenství, nýbrž do pravomoci členských států. Podle čl. 295 (býv. čl. 222) SES se smlouva nijak nedotýká úpravy vlastnictví uplatňované v členských státech.
Soulad s mezinárodními smlouvami, jimiž je Česká republika vázána
Navrhovaná právní úprava respektuje mezinárodní smlouvy, jimiž je Česká republika vázána. Jedná se zejména o Mezinárodní pakt o občanských a politických právech a Mezinárodní pakt o hospodářských, sociálních a kulturních právech (č. 120/1976 Sb.), Úmluvu o právech dítěte (č. 104/1991 Sb.), Deklaraci o odstranění všech forem nesnášenlivosti a diskriminace založených na náboženství a víře (rezoluce OSN č. 36/55 z 25.11.1981), a především o Úmluvu o ochraně lidských práv a základních svobod (č. 209/1992 Sb.), Dodatkový protokol č. 1, čl. 1.
Předmětem úpravy Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, Dodatkového protokolu č. 1, čl. 1 je ochrana vlastnického práva. V navrhované právní úpravě jsou principy mezinárodních smluv promítnuty v tom, že se narovnává právní postavení církví a náboženských společností a jejich právnických osob ohledně majetku, který v době nesvobody uchvátila státní moc v souvislosti s politickou perzekucí církví a náboženských společností. Navrhované řešení je předpokladem pro vytvoření takového stavu, kdy nebudou církve a náboženské společnosti hospodářsky závislé na státu.

Předpokládaný hospodářský a finanční dosah navrhované úpravy a další její dopady
Hospodářský a finanční dosah na státní rozpočet a ostatní veřejné rozpočty
Celková výše finanční náhrady je stanovena ve výši 83 mld. Kč. Doba splácení finanční náhrady je stanovena na 60 let, přičemž se počítá s úročením neuhrazené jistiny úrokovou mírou ve výši 2% p.a..
Dopad na státní rozpočet za období 60 let bude v tomto případě činit 132,09 mld. Kč. Roční splátka je prováděna na počátku roku a úrok je vyplácen každoročně. 
Dále se předpokládá každoroční valorizace roční splátky finanční náhrady dle výše inflace stanovené Českým statistickým úřadem za předchozí kalendářní rok. Dopady valorizace nelze reálně vyčíslit, neboť se míra inflace každoročně mění a v žádném případě nelze odhadnout vývoj míry inflace v období několika desetiletí. Míra inflace navíc neovlivňuje pouze výdaje, ale také příjmy státního rozpočtu. 
Jen pro příklad: v případě, že bychom předpokládali konstantní míru inflace ve výši 2,5 %, činila by nominální hodnota celkově vyplacené částky 236,76 mld. Kč (včetně započtených úroků). 
K výše uvedené částce 132,09 mld. Kč je dále potřeba připočítat celkovou výši finančních prostředků, které budou církvím a náboženským společnostem vypláceny během přechodného období – po dobu 10 let od zahájení výplaty finanční náhrady bude stát vyplácet církvím a náboženským společnostem příspěvky ve výši rozpočtu stanovenému k 1.1.2007 v prvním roce, každý rok pak bude tato částka snížena o 10%. Celková výše takto vyplácených prostředků bude po 10 letech činit 7,17 mld. Kč. 
Celkový dopad zákona je tak stanoven ve výši  139,26 mld. Kč.
	Přestože výdaje státu v souvislosti s vyplácením finančního odškodnění oproti současnému stavu vzrostou (zejména po dobu přechodného financování), z dlouhodobého hlediska je navrhované řešení pro stát výhodné. Zatímco současný model je charakteristický nemožností kontroly nárůstu objemu prostředků poskytovaných církvím a náboženským společnostem a svoji časovou neukončeností, navrhovaný model stanoví určitou výši odškodnění, která nebude překročena.
	Hospodářský a finanční dosah na rozpočtu některých obcí bude pozitivní zejména v souvislosti se zrušení blokačních paragrafů. To umožní vyjasnit vlastnické poměry v obcích, které jsou předpokladem např. pro využití podpory z různých dotačních titulů (zejména ze strukturálních fondů EU¨). Mnohé obce, jejichž rozvoj je v současnosti blokován § 29 zákona o půdě, budou moci odblokované pozemky využít pro vlastní rozvoj. 
	Hospodářský dosah na jiné veřejné rozpočty se vzhledem k vymezení povinných osob nepředpokládá. 

Hospodářský a finanční dosah na podnikatelské prostředí, sociální dopady a dopady na životní prostředí
Hospodářský a finanční dosah na podnikatelské prostředí bude jednoznačně pozitivní. Ukončení období nejistoty ohledně blokovaných nemovitostí umožní rozvoj bytové a jiné výstavby či jiného hospodářského využití nemovitostí. 
Dopady ve vztahu k rovnosti mužů a žen 
Návrh nemá žádné dopady ve vztahu k rovnosti příležitostí a postavení mužů a žen, protože neupravuje žádné oblasti vztahů odlišně pro muže a pro ženy.

	 PAGE 1/ NUMPAGES 17